Головна блоґів » 2014 Вересень 15 » Степан Ткачук
Сон
| ||
![]() Стільки смертей і поневірянь на далекому українському Сході... А я бачу сни. Про те, що би сталося зі мною, якби я теж став одним із них, «визволителів». Воно летіло розмитою чорною плямою, розсікаючи повітря. Його шлях, що почався з гучного порохового вибуху, пролягав через наповнений димом і страхом простір. Ядро було таким важким і жорстким... Воно безладно крутилося навсібіч, а я покірно танцював на його гладкій поверхні. Швидко перебираючи ногами і підкоряючись хаотичному обертанню, опинявся то на одній, то на іншій стороні ядра – наче на різних сторонах світу. Все довкола – розмите і змазане. Барви яскраві, але риси нерозбірливі. Навряд чи можна би розібратися, що саме відбувається навколо при такій шаленій швидкості... Але зупинитися й подумати не видавалося можливим, та й, правду сказати, таких думок на той момент в моїй голові не було. Доводилося прискорювати темп або ж, навпаки, перебирати ногами повільніше, щоб вітер не ставав занадто сильним супротивником і не здував мене з мого ядра. Я бачив, що ядро летить, як і всі інші, у ворожий форт. Усі, пущені з кораблів, летіли дружно... Майже. Деякі падали у воду. Пірнали з усього маху в неспокійну воду, безповоротно йдучи на темне дно. Ми, летючі, сміялися з них ними. Мовляв, от же ж невдахи! Навіть влучити не змогли! Так було приємно усвідомлювати, що твоє ядро летить прямісінько в ціль, а напарники хлюпають об воду, так і не долетівши. Приємно тобі догоджає це відчуття: влучити на відміну від інших. Шалена радість брала за шию й брала душу в нападах сміху. Гордість за себе наповнювала груди, вона, немов прапор, розвивалася над бездумними головами. А я все танцював на ядрі, відбивав чечітку й чекав чогось. Напевне… Ну так, звичайно ж. Я чекав кульмінації свого шляху. Завершення. Влучання!. І ось це сталося. Моє ядро з гуркотом пробило старі стіни форту і, увірвавшись усередину, рознесло вщент ворожу гармату. Все навколо заповнилося криками. Вогонь і дим окутали... Мене не стало разом з ядром і цими людьми. Я став пилюкою, розчинившись у вибуху ядра, яке було для мене всім. Але перед смертю я встиг про дещо подумати. Дивно. Ворог переможений, а я так і не зрозумів, навіщо летів на тому ядрі. Ворог? Я сказав ворог? А хто ці люди? Чи вони вороги особисто мені, чи тим, хто запустив мене з моїм ядром? Думаю, я взагалі був тут ні при чому. Я тільки тепер збагнув, що танцював, підкоряючись шаленому руху ядра і шляху, протоптаного кимось. З невідомим мені замислом. І тільки тепер я зрозумів, що танцювати треба було так, щоб змінити траєкторію польоту до інших цілей. Варто було танцювати в зворотному напрямку і впасти у море. У глибоке синє море, як ті, з кого я сміявся. Як ті, що не добилися нав'язаної кимось мети, але зробили те, що справді мали. Вони не стали вбивати заради примарної мети. Вбивати чужих ворогів. А я сміявся... Бо ж довкола сміялися. Тому що всі летіли в одне місце. Не знаючи навіщо, але гордо вважаючи, що діють правильно. Ті, хто впав у море, знали, що роблять. А я? Ну, а я можу бути вдостоєний принизливого сміху «пірата», що запустив мене. Я влучив точно в ціль. І мною вже не вистрілити знову. Не змінити і не поправити мого польоту. Тепер я шкодую тільки про те, що ядро крутило мною, а не навпаки. Степан Ткачук
Думки, висловлені в розділі «Блоґи», передають погляди самих авторів і не конче відбивають позицію редакції Медіацентру УжНУ
Поділитися через:
| ||
|
Усього коментарів – 0 | |
Ми у Facebook
Інші автори
Володимир Смоланка [1] | Галина Шумицька [7] |
Василь Німчук [1] | Любомир Белей [1] |
Роман Офіцинський [3] | Василь Шаркань [1] |
Василь Путрашик [2] | Ярослав Світлик [1] |
Наталія Каралкіна [2] | Михайло Савчин [1] |
Дмитро Данилюк [1] | Іванка Когутич [1] |
Олег Хававчак [0] | Василь Третяк [2] |
Ірина Левіна [3] | Галина Кришінець [2] |
Оксана Пітра [1] | Галина Риган [1] |
Мирослава Турок [1] | Ольга Брайляк [1] |
Марина Газій [1] | Ярослава Бенца [2] |
Олена Ганзел [2] | Яна Тегза [3] |
Олександра Артюхіна [1] | Максим Молнар [2] |
Елізавета Зеленюк [2] | Степан Ткачук [1] |
Петер Будай [1] | Лілія Білунка [2] |
Валерія Зенинець [1] | Олег Мазурок [1] |
Володимир Тарасюк [1] | Іван Міськов [1] |
Андрій Любка [1] | Богдан Барбіл [1] |